Няма точна статистика колко млади хора напускат България, нито колко се връщат, но се знае, че всяка година около 1/10 от завършващите гимназисти (5000-6000 души) легализират дипломите си в МОН, вероятно, за да учат в университети в чужбина. Масовата емиграция на хора предимно на възраст между 25 и 50 г. оказва драматично влияние върху българската икономика и нейната политическа система. Петя Илиева е на 25 г. Има бакалавърска степен по „Психология“ от СУ „Св. Климент Охридски“, където продължава магистратура по „Трудово-организационна психология“. Възможно ли е младите хора в България да бъдат мотивирани да останат и лесно ли се взима такова решение?
Update Required
To play the media you will need to either update your browser to a recent version or update your Flash plugin.
Този мой избор никога не е бил под въпрос, защото винаги съм искала да живея в България – споделя Петя. – Преди години ми се наложи да живея в Гърция, в Германия, но не ми допадна, винаги съм искала да се развивам тук. В момента работата ми се състои в подбор на професионални кадри, т.е. насочваме нашите кадри към различни работни позиции. Работата е доста отговорна, тъй като трябва да останат доволни и кандидатите, и нашите клиенти – фирми от страната и чужбина.
През свободното си време Петя се отдава на различни доброволчески дейности. Тя е част от доброволното формирование към дирекция „Пожарна безопасност и защита на населението“ на Столичната община. През 2014 г. нито за миг не се замисля да участва в доброволческата мисия при наводненията в Аспарухово край Варна, както и в Мизия (Северозападна България). Спомня си с каква почуда гледали местните, които си пиели кафето в заведението, десетината младежи с кал по ботушите и целите в сажди под палещите слънчеви лъчи. Питали ги, как така от София са дошли чак във Варна. Петя е чувствителна и към проблемите на българските общности зад граница. Според нея, българската държава не се интересува достатъчно от тях. Не се влагат необходимите средства в изграждането на български училища, във финансирането и подпомагането на техните дейности, на различни информационни и културни центрове. Сред темите, от които се увлича момичето, е и българската история, изпълнена с много героични, но и трагични моменти, като падането на България под византийска, а по-късно и под османска власт. Тя смята, че това, което е преживял българският народ „под иго”, ни дава повод за гордост, че сме успели да се съхраним като етнически елемент и продължаваме да съществуваме, като един народ, една нация. Младата дама изразява своя патриотизъм и по един, за някои може би странен начин…
Започнах да се татуирам на 19 г. Първата ми татуировка е розетата на Плиска – древен прабългарски символ от династията на рода Дуло, основателите на българската държава. Последваха българска шевица на лявата ми китка, надпис на глаголица, с който много се гордея: „Времето минава, България остава”, двата лъва от стария герб на страната ни, общо седем татуировки всички свързани с родината ми, където съм израснала и формирала като личност. Мечтая за благоденствието на народа ни. Мечтая младите хора да са мотивирани да останат тук, да не се срамуват от себе си, когато отиват в чужбина. Мечтая да се гордеем, че сме българи, че сме може би наследници на най-стария народ в Европа, на най-старата държава със сигурност, която не е сменяла името си след основаването й през 681 г. От 1300 г. тук на тази територия е България и това не се е променяло . А девизът ми е: „Напред и нагоре – каза в заключение обаятелната ни събеседничка.