В края на старата година – на трогателна среща със съмишленици в столичните "Държавни архиви", писателката Анна Малешкова отпразнува 80-ия си юбилей. "Гледам напред, искам още да живея, обичам живота, обичам България", казва бесарабската българка с поглед и към далечната 1971 г., когато напуска родната Молдова, за да види какво ще й предложи прародината.
Една случайна среща и пламнала любов предопределят бъдещето на Анна Малешкова, отдавна превърнало се в минало от днешната перспектива на времето, но и в надежда за още по-добри дни. Родената в село Валя Пержей някогашна журналистка се запознава с бъдещия си съпруг при едно турне на сливенския фолклорен ансамбъл в Молдова. Две години по-късно и с бебе на ръце младото семейство се установява завинаги в Града на стоте войводи.
"Родена съм по време на войната, помня глада и недоимъка – връща спомена за детските си години Анна Малешкова. – Растяхме без играчки, без нови дрешки, нямаше много весели неща. В следвоенните години започнахме да работим рано, но съм благодарна на баба и дядо, на родителите си, че отрано ме приучиха на труд."
Годините в България писателката обобщава лаконично: "Тук мина стажът ми, тук отгледах и изучих децата си, тук остарях".
Създава творчеството си в съавторство със своя брат Николай Куртев, с когото неслучайно биват наричани "пазители на паметта за миналото и днешното на българската бесарабска общност". Така на бял свят се появяват историята на село Валя Пержей, исторически календар-справочник, сбирка с бесарабски български пословици и крилати фрази, биографията на най-забележителния български писател от Таврия Мишо Хаджийски. Между тях се "промъкват" романите, разказващи за времето от преселението на българите в Бесарабия преди повече от 200 г. до наши дни.
"И сега продължаваме да пишем – казва Анна Малешкова. – В най-новата си книга "Следа в историята" разказваме за българите, оставили отпечатък в културата, политиката, военното дело в Руската империя, по времето на Съветския съюз и днес. Има много интересни факти и ще ви дам само един пример – големия глад през 1946-47 г. В Бесарабия обикновено три поредни години реколтата е добра, а четвъртата се оказва суха. Докато работихме над "Бесарабски хроники", в украинския град Измаил попаднахме на документ, с който майка завещава тялото си на двете си дъщери, за да се изхранят и така да оцелеят. Вие представяте ли си какво означава това? Аз самата помня прекрасно глада и дано никой не го познава, макар, за съжаление, в някои части на света той да съществува. Война и глад – това е най-страшното нещо, което човечеството е "постигнало"."
Запитана по какво се отличават българите в Бесарабия от тези в историческата им родина, Анна Малешкова отначало отказва коментар, но емоцията надделява.
"Нашите българи нямат тези открити черти на завист, злоба, оплюване – като се почне от президента и до съседите – отговаря тя. - При нас това е много по-туширано, може би защото по време на преселването хората са видели повече трудности, прекарали са повече тежки години, отколкото в България и това е дало отражение. Българите в Бесарабия са малко по-меки по характер и имат като че ли повече нравственост и страх от Бога."
Анна Малешкова издига на най-високо място в класацията на човешките ценности порядъчността. Добавя, че темелът се зида най-напред в семейството и после в училището, затова и учителите трябва да преподават с личен пример, знания и... гръбнак.
Възрастната дама поделя времето си между различни занимания – писане, рисуване, кулинария, пчеларство, и всяко едно от тях открехва нов прозорец към познание, удивление, чудо.
"Ред, дисциплина, чистота, хигиена – Анна Малешкова открива тези универсални добродетели при своите приятели пчелите, които съпътстват живота на поколения наред в рода й. – Можем да се научим на много неща от тях. В кошера няма неправилно разпределение на задължанията и всеки един знае за какво отговаря. От четвъртия ден пчелите започват да летят и да събират прашец, нектар."
Подобно на любимите пчели, сестра и брат отдавна са разпределили отговорностите помежду си и всяка вечер между 22,00 ч. и полунощ, в наричаното от тях "Литературно четене", обменят мисли, поправят чернови и споделят написаното през деня. Тя от България, той от Молдова, с помощта на технологиите, разделени от граници, на 605 км разстояние един от друг.
"Ние си ходим на гости на два-три месеца и работим по една седмица. Така имаме вече над 25 книги", споделя сестрата, чийто юбилей в София уважиха не само гости, свързани чрез дейността си с бесабарските българи, но и скъпи на сърцето й хора, прекосили за пореден път отъпканите от нетърпеливите им нозе граници.
Снимки: Диана Цанкова, Изпълнителна агенция за българите в чужбина
Елена Арнаудова пристига в Словакия през 2004 г., когато след конкурс е избрана да оглави Българския културен институт в Братислава . В продължение на девет години тя се грижи за това българската култура да бъде представена по възможно най-добрия..
Българите в Албания са признати като национално малцинство през 2017 година, но не разполагаме с официални данни за броя им, тъй като окончателни данни от преброяването на населението през миналата година все още не са публикувани. Немалко албанци с..
Casa Bulgara или Българската къща заема водещо място в кулинарните пътеводители на Сао Паоло – най-големия град в Бразилия с над 12 милиона жители. Закусвалнята съществува от близо половин век на един и същи адрес и е собственост на 75-годишната..