Според броя на своите жители Драгиново се нарежда на четвърто място сред селата в България. Разположено е в Западните Родопи, в близост до Велинград. В миналото е известно под името Корова (от тур.Kuru – ova – Сухо поле), а от 1971 г. е преименувано на Драгиново, в чест на поп Методий Драгинов – православен духовник, автор на летописи за помохамеданчването на българското християнско население в Родопите. Така се нарича и читалището, основано през 1936 г. от местни учители – будни хора от селото, които приемат като мисия опазването на духовното наследство. Първоначалната му културна дейност е съсредоточена в библиотеката. По-късно самодейците се изявяват с театралните си постановки. Особен подем в читалищния живот настъпва при основаването през 1969 г. на Ансамбъла за автентични песни и танци на с. Драгиново. Първоначално е сформирана мъжка група, а през 1970 г. запяват и жените, създава се и танцовата трупа. За песните в този край е характерен двугласът – отличителна черта на Шопската и Пиринска фолклорна области, той се среща само в определени селища от други региони.
Песните и танците на самодейците от Драгиново, облечени в старинните си пъстри носии, грабват вниманието на специалисти и публика по събори и фестивали. Успешните им изяви са увенчани с много награди на наши и международни сцени. Огромен е приносът на основателката и музикалната ръководителка на ансамбъла Грета Кадьова, която продължава да твори и до днес. Професионалния опит тя дължи на образованието си в СМУ в Пловдив, на дългогодишното си участие в градския хор под диригентството на проф. Асен Диамандиев и непрестанното изследване на оригиналния фолклор на с. Драгиново и неговото сценично претворяване. Музикантската ѝ гордост е, че успява да привлече и младите в ансамбловото пеене и танци.
Това прекрасно село в района на Велинград е свързано с Родопа планина – широка, мощна с красивите си гласове и добрите хора. Драгиново е голямо село, живеят мохамедани (помаци) и християни. Християните са малко, но животът им е хубав и на едните, и на другите. Разбират се прекрасно. Чудесно си живеят хората. Традициите, които аз заварих преди 48 години, когато дойдох от Велинград, не са малко. Чества се празникът „Кърчибук“ – на 27 март. Носи това име, защото се отива на къра и се запалва чибук (лула) от тези, които са излезли, за да пазарят овчарите за работния сезон. Вечерта се правят седенки, младите се гощават, ходят за здравец. Гергьовден в Драгиново се празнува 2 дни. Предварителната подготовка е сериозна – 2-3 седмици. Най-интересното е, че мюсюлманите, сгодени до този момент, боядисват яйца по вечерно време, слагат ги в торбички, красиво изработени от тях, и ги раздават на децата. На втория ден се правят люлки както едно време. Много се тачи пролетният празник „Благовест“ (Благовещение). На този ден ходят в гората за здравец, донасят китките по домовете, садят по градинките си и отново момите и ергените се събират по седенки, пеят, веселят се и люлки си връзват край реката. Когато отидох в селото да работя, за пръв път разбрах за интересния предстватбен ритуал – „тельосването“.
При него „тельосват“ – т. е. украсяват лицето на бъдещата булка с пудра, пайети, златни и сребърни нишки и пр., а тя е облечена в сватбената си носия. Ако сватбата е в събота и неделя, момата „тельосват“ в петък, тогава сплитат и плитките ѝ. Този красив обичай продължава и днес.
Снимки: draginovo.com и dnevnik.bg
Международен фестивал "Пловдив – древен и вечен: история, етнология, култура и изкуство" се открива днес и ще продължи до 16 юни. В събитието, с организатор Сдружението за исторически възстановки "Филипопол" се очакват участници от България,..
Десето издание на Националния фестивал на лавандулата се провежда на 14 и 15 юни в чирпанското село Средно градище. Там са едни от най-старите лавандулови насаждения в страната, които съществуват повече от 80 години. Концепцията на празника е..
На днешния ден, 13 юни, православната ни църква отбелязва Възнесение Господне, когато възкръсналият Христос се възнася отново на небето при Своя Отец. Големият християнски празник е винаги в четвъртък, на четиридесетия ден след Възкресение Христово...