Имало е и такива българи – те не понасяли оковите на собствената си душа, но за да заживеят в свобода трябвало най-напред да извоюват освобождението на своя народ. С подобни въжделения безброй герои без време напуснали този свят. На някои от тях потомците издигнали паметник, ала мнозина и днес тънат в забрава въпреки доблестните си дела.
Пред олтара на столичната католическа катедрала “Св. Йосиф” съдържанието на три тетрадки, изписани със старателния почерк на един политически затворник, най-после заживя свой живот. “Апостола – трагедия в пет действия” от Георги Заркин, която се ражда преди половин век в килията на старозагорския затвор, достига до своите читатели благодарение на отец Паоло Кортези – търсач на истината, разпространител на истории за непреклонност до самия край и пазител на паметта за жертвите на комунистическия режим.
С помощта на католическата църква Лъчезар Заркин успява да издаде част от затворническото творчество на своя баща – романа “Чест”, документалната поредица “Вулкан” за същността на диктаторския режим на Тодор Живков, стихосбирките “Отвъд чертата” и “От храма на самообречените”. В предговора на “Апостола”, написана в рими в стила на Шекспир и на изключително добро ниво, според оценката на литературоведи, отец Кортези отбелязва: “Само един достоен българин, който преживява същата съдба като Левски и носи в сърцето си същата мечта за радикална и положителна промяна не само за себе си, а за всички, може да ни разкаже за тази трагедия и този достоен човек е Георги Заркин.”
“Той е роден на 3 март 1940 г. в село Бели Искър /65 км южно от София/ – започва житейския разказ за своя родител Лъчезар Заркин. – Баща му е убит без съд и присъда в последните дни на септември 1944 г., когато 68 души от община Самоков биват хвърлени в 138 метровата пропаст Черната скала. И като дете на убит вече е белязан. В него обаче има един талант – според разказите на моите лели и чичо всяка свободна минута той заставал настрана, където имало светлина, и непрекъснато четял или пишел. След селскостопанския техникум, завършва задочно кинематография и става фоторепортер във вестник “Земеделско знаме”. В качеството си на журналист се запознава с отговорника за язовирите и водоемите ген. Иван Тодоров-Горуня и от него разбира за готвения държавен преврат. В началото 1966 г. Георги Заркин създава група от четирима души, които пишат позиви за въоръжена борба и сваляне на режима на Тодор Живков, но е арестуван, съден, пребиван, рязани са петолъчки по гърба му. В затвора се изгражда като твърд демократ и противник на тоталитарния комунистически режим.”
“Те са преследвани, те са лишавани от свобода, те са станали жертви на това робство – казва свещеникът от храм “Рождение на блажена Дева Мария” в Белене. – В килията Георги Заркин преживява същата жажда за свобода, която преживява Левски, същото състрадание към народа, същите мечти робството да бъде заличено и всички заедно да заживеят свободни, градейки своята история в свобода и уважение. Дори и да живеят през различни векове, и двамата имат не само обща съдба, но и еднакво сърце, защото механизмите са били едни и същи. Заркин и Левски преминават през идентични изпитания, независимо кой е бил на власт и е използвал насилие срещу тях. Заедно със страдащия народ те чувстват жаждата за свобода и свършват своята част, не се отказват.”
Така осъденият на строг режим Георги Заркин прекарва 11 години и 6 месеца в затвора, където го застига насилствена смърт от задушаване с възглавници и побой с гумени маркучи. През всичкото това време той остава верен и на гражданския си дълг, и на призванието си на творец. На 15 юли 1968 г., докато чехословашкият народ се опитва да оттласне съветските окупационни войски, Заркин изпраща протестно писмо до Тодор Живков, в което пише, че “страната ни върви към морална и стратегическа катастрофа”, че “се води противонародна политика”, че “България се е превърнала в експериментална база на Русия”.
“Георги Заркин не само че се осмелява (да изрече истината за ролята на Русия в онзи момент – бел. ред.), но го прави в писмена форма и провежда 28 дни гладна стачка в знак на протест срещу нахлуването на войските на Варшавския договор в Чехословакия, които с оръжия и с бойни машини смазват Пражката пролет – казва Лъчезар Заркин. – Гладната си стачка той прекарва в карцера в ужасяващи условия – една дъска, една кофа за тоалет и една решетка на килията, върху която е сложена ламарина с пробити дупки, за да влиза въздух. Това представлява усилено строгият режим в затвора по онова време.”
На 6 август 1977 г. пред пазарджишкия затвор, където Георги Заркин е преместен, спира черна волга с трима служители от Държавна сигурност. Дошло е времето да бъде изпълнена смъртната присъда, издадена от зам.-вътрешния министър ген. Григор Шопов върху протестното писмо до Тодор Живков: “Гад. Да бъде убит.” Разправата с въдворения за пореден път в карцера затворник става ден по-късно – в навечерието на първия писателски конгрес в София, заради опасение на службите, че чуждестранни участници могат да поискат среща с него и лично да чуят за преживените физически изстъпления и психически тормоз. Още повече, че негови стихове, изнесени от освободени затворници, вече се четат по радио “Свободна Европа” и писатели, поети и журналисти изразяват желанието да го подкрепят.
Макар и изминали 33 години от падането комунистическата власт, обществото ни продължава да се запознава с личности, несклонили глава пред мракобесния режим и творили в разрез с шаблоните на времето. “Крайно време е държавни институции в България да се заемат с издаването и популяризирането на такъв вид ценно творчество и със смяната на ценностната система”, казва Лъчезар Заркин. Отново с помощта на отец Паоло Кортези скоро бял свят ще види поредното произведение на неговия баща – и то пропуснато от затворническата администрация заради ниската й способност на възприятие.
“Всяка една дума в тази приказка е синоним – добавя Лъчезар Заркин. – Когато едно дете чете “В страната на розите”, разбира, че става въпрос за битово-вълшебна приказка – много красива и много добре написана. А когато я чете възрастен, разбира, че става въпрос за “красивите” комунистически идеи, които навлизат и опоскват всичко.”
Иска ни се да мислим, че езоповският език и описваните чрез него явления са останали в епохата на Георги Заркин. Въпрос на осмисляне и действие е дали само по инерция все така ще се вглеждаме в думите и ще продължаваме да търсим закодирания зад тях смисъл.
Църквата “Св. Иван Рилски” в троянското Старо село днес отбелязва храмовия си празник. По този случай ще бъде отслужена празнична света литургия за успението на светеца, дал името на храма, както и празнична вечерня. “ Необикновена е историята на..
Наричат Света Богородица Майка на истинския Живот, която с молитвите си избавя от смърт човешките души. Тя е най-обичаната и най-прославяна след Бога, към която се обръщат всички. Църквата ѝ отдава почит на 15 август, в деня на нейното успение, когато..
Добре дошли в Приморско – едно от най-обичаните и посещаваните курортни градчета по българското Черноморие, място, където много българи избират да прекарат лятната си ваканция. Заливите там са идеални за слънчеви бани още от началото на..
На днешния ден преди 90 години е извършено освещаването на Паметника на свободата на връх Шипка. Той е издигнат в памет на загиналите герои на..